"Száz éve rólunk szól ez a regény"
|
Budapest és a Pál utcai fiúk serdülőkora ugyanarra az időszakra, az 1880-as évek végére, az 1890-es évek elejére tehető. Budapest nagyvárossá alakult, a fiúk megküzdöttek a grundért, és felnőttek. |
Szépapáink idejében a Vámház körúton még lóvasút szaladt, a körúton épphogy elindult a
villamosforgalom. Nyári melegben gumitömlővel öntözték az úttestet. Az utcákon főleg katonákat, a
pléhszámos, lószőrforgós rendőrt, utcai fügekávé és édességárust, planétást, rikkancsot lehetett látni.
Diákok csak engedéllyel mutatkozhattak nyilvános helyeken. Az úri közönség a korzókon találkozott. A
gyerekek kiszaladtak az utcára zenét hallgatni, ha megjött a verklis, vagy az utakon végigmasírozott a
katonabanda és a Monarchia sokszínű, sokféle egyenruhájú serege.
Akkoriban a fiúk rablót és pandúrt, hosszú métát játszottak, vagy golyóztak. Kimentek a ligetbe, hogy
megnézzék Garobaldi világszám mutatványait és az első indiánokat. Tisztelték az indián törvényeket, az
apacs törzs védekező harca a fehér telepesek ellen Amerikában, élő történelem volt számukra. Falták
Cooper Bőrharisnya történeteit.
Szövetséges csapatokat alakítottak, és minden évben összemérték erejüket a rivalizáló fiúbandák a
Fatéren, akárcsak a Pál utcaiak és a Vörösingesek.
"... a [Kálvin tér] környékén három csapat létezett, akik egymás ellen háborút folytattak: 1.
Molnáristák (a Molnár-utcából és környékéről regrutálódott fiúk). 2. Vámházisták ( a Vámház
környékéről való csibészek). Ezek közé tartoztunk mi is. 3. Múzeumisták (a [Magyar Nemzeti] Múzeum
környékéről). Ez a három félelmetes csapat uralta ezt a környéket…Egy-egy csapat 30-40 gyerekből állt.
Egynéhányszor résztvettem…a harcokban, de mikor láttam, hogy ennek fele se tréfa…úgy intéztem a
dolgot, hogy az én két gömböc-pajtásomat fedezéknek használtam fel, amire alkalmasak voltak, széles
hátuknál fogva."
- írta a visszaemlékezésében Horváth Elemér, az egyik "vámházista", vagyis ferencvárosi polgár.
A pesti házak akkor még főleg földszintesek, vagy 1-2 emeletesek voltak nagy udvarral, gyakran
eperfával. Innen szedegették a fiúk a leveleket a selyemhernyó- tenyésztéshez. A házakat deszkapalánk
védte a betolakodóktól. A csarnok helyén nagy üres telek helyezkedett el méhészettel. Piac idején
esernyős, kosaras kofák rakták ki az áruikat. Lacikonyhákban árulták a frissensülteket, süteményeket,
kirakataiban sütötték a cigánypecsenyét, amit kívülről seregesen bámultak. A kávéházakban is pezsgett az
élet. A bazárokban mindenfélét lehetett kapni, ugyanúgy, mint a mai áruházakban.
Bár a métát felváltotta a foci, a micisapkát a baseball sapka, mi szépunokák folytatjuk a Pál utcai
fiúk történetét.